![Đorđe Janković: Ukazali se vијekovi skrivane srpske prošlosti Đorđe Janković: Ukazali se vијekovi skrivane srpske prošlosti](https://istokrs.com/wp-content/uploads/2023/11/Djordje-Jankovic-1.webp)
Đorđe Janković: Ukazali se vијekovi skrivane srpske prošlosti
Nemci i Anglosaksonci su naši tradicionalni neprijatelji. Nadmenost im ne dopušta da s nama ravnopravno sarađuju. Zato dokazuju da smo se mi kasnije uključili u civilizacijske tokove.
Prof. dr Đorđe Janković studirao je arheologiju na beogradskom Filozofskom fakultetu, gde je doktorirao i započeo karijeru nastavnika, prvo asistenta, pa docenta. Još na početku naučne karijere usmerio se na prednemanjićke vekove, što potvrđuje i naslov njegove doktorske disertacije: Stanovništvo Balkana u 6-7. stoleću – arheološka istraživanja. Uglavnom se bavio kasnoantičkom i srednjovekovnom arheologijom Balkana, a učestvovao je i u brojnim arheološkim istraživanjima, i o njima napisao mnoge naučne radove.
Zbog naučnih stavova koje detaljno iznosi u knjizi Predanje i istorija Crkve Srba u svetlu arheologije, neusklađenih sa stavovima kolega profesora s Odeljenja za arheologiju Filozofskog fakulteta u Beogradu, Jankoviću je 2009. oduzeto zvanje docenta, čime mu je uskraćeno da predaje studentima. Sve do nedavnog penzionisanja bio je profesor na Visokoj školi SPC za konzervaciju i umetnost. On ne odustaje od svojih naučnih pogleda, što potvrđuje njegova knjiga, ali i naš razgovor.
Ubeđeni smo da će vreme potvrditi da je Predanje i istorija Crkve Srba u svetlu arheologije prof. dr Đorđa Jankovića jedna od najznačajnijih srpskih knjiga, koja se uglavnom bavi prednemanjićkom istorijom i smelo zalazi u vreme i prostor koji su, pre pojave ove knjige, istoričari i arheolozi uglavnom ostavljali u magli kakvu su i zaticali. Nudeći preobilje arheoloških, ali i istorijskih i etnoloških dokaza, ova knjiga izoštrava sliku o prisustvu srpskog naroda na balkanskim prostorima od prvih vekova hrišćanstva, osvetljavajući istovremeno i okolnosti u kojima je obnavljana srpska državnost u sedmom veku, posle čega se javljaju srpske dinastije Vlastimirovića, Vojislavljevića i Vukanovića. Zahvaljujući predanju, arheološkim i istorijskim tragovima, Janković još šire obrazlaže svoju raniju tvrdnju da je hrišćanstvo među Srbima zasejao Apostol Pavle sa svojim učenicima, koji su ustrojili crkvenu organizaciju. U tada stvorenoj Pomesnoj crkvi Srba, sve do Ćirila i Metodija, liturgija se služila na latinskom ili grčkom jeziku. Takvu crkvu Sveti Sava je preuredio i usmerio pravcem kojim i danas ide.
Ovom knjigom Janković se upustio u „borbu“ s vladajućom istorijskom dogmom srpske istoriografije koju je svojevremeno nametnuo austrougarski istoričar Konstantin Jireček tvrdeći da su se Srbi kao pagani doselili na Balkan u sedmom veku. Time su izbrisani vekovi srpske prošlosti, a srpskom narodu naneta velika politička šteta. Poznato je, naime, da se pravo na postojanje jednog naroda na njegovom matičnom prostoru izvodi iz njegove prošlosti, iz čega mu se daje pravo na budućnost.
Zbog čega je prednemanjićki period „zabranjena zona“ za srpske arheologe i istoričare? Zbog čega se srpski istraživači, poneseni novim arheološkim otkrićima i novim čitanjem istorijskih izvora, koji ne potvrđuju učenje Konstantina Jirečeka, i dalje ignorišu i guraju ustranu?
Stvar je u tome što se izvorno srpska država nalazila zapadno od današnje Srbije. Car Iraklije (610–641) Srbima daje, svakako zbog zasluga za Carstvo, provinciju Dalmaciju u njenim klasičnim granicama. Dalmacija je na zapadu obuhvatala Liku, a na istoku celo Podrinje sa Čačkom, dopirala je do Ibra i obuhvatala Metohiju i Drim. Ta Srbija verovatno je branila i Posavinu od Avara. Sliv Morave branili su Srbi na Dunavu, zajedno s drugim Slovenima, još u 6. stoleću. Teritorija Dalmacije danas je najvećim delom u drugim državama, i tamo su obrazovane nove nacije; jedino su Hrvati, doseljeni oko 800. godine u priobalje severozapadne Dalmacije, osnovali svoju narodnu državu. Granice sadašnjih država na prostoru nekad rimske Dalmacije uglavnom su posledica turskog širenja i proizvod zbivanja u 19. stoleću. Bosna počinje da vodi samostalniji život tek od Nemanje i bana Kulina. I posle toga je latinski izvori nazivaju Srbijom. Cepanje Srbije i Srba u nečijim planovima još nije završeno. Jesu stvorene nove nacije od Srba, ali da li će opstati bez sopstvenih korena, da li će njihova sledeća generacija otkriti ko su im preci?
U službi imperijalnih interesa Austrougarske, Konstantin Jireček je smislio i proturio besmislicu da su doseljeni Sloveni zauzeli doline i oterali domoroce u planine, a zatim su Srbi sišli s nekih planina u doline, oterali domoroce i nametnuli svoje ime susednim slovenskim plemenima. Izmislio je i Romane kao narod. Da smo prihvatili uniju s Rimom, danas za nas ne bi bilo problema, ali nismo. Konstantin Jireček je doterivao podatke i nije bio jedini. Da bi osporio mogućnost da je car Justinijan bio Sloven, Jireček je datirao crkvu Svete Sofije u Sofiji u isto vreme sa crkvom Svete Sofije u Ohridu, iako je prva tipična justinijanska crkva sa zidanim svodom, a druga je bazilika uobičajena za 11. stoleće, s drvenim krovom. Slično je i crkve Petro-Pavlovog manastira kod Trebinja pogrešno datirao u 11-12. stoleće, ne bi li ih pripisao benediktincima. To je zatim svojim površnim iskopavanjem potvrdio Marko Popović, a reč je zapravo o episkopskom kompleksu iz 4-6. stoleća.
I da bude sasvim razumljivo o čemu govorim, o razmerama stvaranja iluzije i obmane, evo primera iz nemanjićkog perioda. U ugovoru iz 1308, sklopljenom između Karla od Valoa i kralja Milutina, koji se čuva u Parizu, prevedenom na srpski pre skoro 150 godina, piše da je kralj Milutin vladao i Dalmacijom i Hrvatskom. O tome ni reči u našim istorijama, ali se zato glatko odbacuju predanja o osnivanju manastira Krupe na Vrbasu, Dalmatinske Krupe, Krke, Dragovića, u to vreme, kao mitomanija! Valjda da se Hrvati ne uvrede. Ako izvučete jedan kamen, cela istorijska zgrada počinje da pada. A koliko li takvih neotkrivenih primera ima!
Vaša nova knjiga Predanje i istorija Crkve Srba u svetlu arheologije najvećim delom se bavi i prednemanjićkom istorijom srpskog naroda, gde se ukazuje na nove arheološke nalaze, na ostatke crkava, manastira, eparhijskih sedišta i vladarskih dvoraca koji osvetljavaju crkveni život i život srpskih vladara prednemanjićkih dinastija. Da li je bilo stručnih reakcija na vašu knjigu?
Upravo tako – želeo sam da na jednom mestu prikažem nepoznatu istoriju Srba, rekonstruisanu kroz arheološka nalazišta i nalaze. A njih nije lako osporiti. Proučavajući pogrebne obrede drevnih Srba, naišao sam u poljskoj literaturi na arapsku belešku da Srbi spaljuju svoje mrtve, a vladara s konjem, slično Indusima; na istom mestu zabeleženo je i da su Srbi osobeni i okruženi poštovanjem ostalih slovenskih plemena. Taj podatak postoji kod arapskih istraživača 10. stoleća, ali je prepis iz nekog znatno starijeg izvora. Otkuda sličnost s Indijom? Tako mi se otvorio put za istraživanje barem dela stare „starozavetne“ prošlosti Srba. Onda sam započeo arheološka iskopavanja manastira Tvrdoša kod Trebinja, a ubrzo i Ilovice na Prevlaci kod Tivta, i u oba manastira se pojavila slovenska i srpska grnčarija 6-9. stoleća. To je bio dokaz o postojanju tih manastira tokom „mračnog srednjeg veka“, pre navodnog pokrštavanja Srba tek posle ostalih naroda u Jugoistočnoj Evropi. Tako je počelo razmršavanje „novozavetne“ prošlosti Srba.
Pojavile su se druge nezapažene crkve tog doba, obično pogrešno datirane, u Popama, Drenovi, Zatonu, Doljanima, sve do Šipova, od kojih su neke s episkopskim prestolima. Ako postoje manastiri i crkve, onda su tu i ktitori, crkvena organizacija, država. Natpis na čuvenom kamenom bazenu krstionice isklesanom pod vladom kneza Višeslava, koji Hrvati svojataju, mnogo toga pokazuje. Isklesan je oko 800. godine i nalazio se u manastiru Ilovici, sudeći po nalazima sličnog ukrasa i novootkrivenom delu natpisa. Knez Višeslav je bio miropomazan vladar, krunisan u crkvi Srbije s arhiepiskopom i više episkopa; vizantijski car nije spomenut u natpisu. Nesumnjivo je taj knez imao neke dvorce, imao pod sobom župane i vojne komandante, komandanta flote, neku administraciju. Pri mlađem kneževskom dvoru na Gradini Martinića u Zeti, pridvorska crkva je imala episkopski presto. Pridvorska crkva u zamku župana Rasa nije imala episkopski presto već obližnja crkva u Popama. Znao se neki red.
Pošto je reč o objavljenim materijalnim činjenicama, mogu se osporiti samo takvim novim materijalnim činjenicama. Zato nije bilo javnih reakcija – neće ih ni biti. Kada je naučno veće Arheološkog instituta napalo moju knjigu Srpske gromile, i zahtevalo da se knjiga zabrani za studente, jer „truje srpski narod“, organizovano je „suđenje“ na Filozofskom fakultetu. Umesto osude desila se prezentacija knjige, a akademik Milutin Garašanin je zaključio da je bilo „suviše rano“ za takva moja otkrića. Slično se dogodilo u polemici organizovanoj na televiziji s Markom Popovićem i Radivojem Radićem. Zato se više ne usuđuju da me pozivaju na rasprave u javnosti. Kada sam nedavno kritikovao istraživače naših ranih zamkova i utvrđenja u Glasniku Srpskog arheološkog društva, zbog nesposobnosti i pogrešnog tumačenja prikupljenih podataka, odgovora nije bilo, ali je časopis neprincipijelno kažnjen.
Na jednom mestu u knjizi ukazali ste na neke kolege, arheologe „tankih“ bibliografija, uglavnom profesore na Odeljenju za arheologiju Filozofskog fakulteta u Beogradu. Kazali ste da oni u svom poslu zastupaju nemačke interese, da su obuzeti „gotskom fascinacijom“. Koji su to arheolozi, na koji način oni rade u nemačkom interesu i šta je to u stvari „gotska fascinacija“?
Dvoumio sam se oko navođenja imena, nisu oni jedini, tu su vodeći i neki ljudi iz Arheološkog instituta, i nisu samo arheolozi u pitanju. Reč je o jalovim stručnjacima, udruženim protiv boljih, koji bez stida krše moralna načela, akademska pravila i procedure, zakone. Oni su prolazni; glavni problem je u sistemu. Mi i dalje kao da živimo u jednopartijskoj državi, s komesarima koji proveravaju moralno-političku podobnost, istog ponašanja kao pre 30 ili 50 godina – vuk dlaku menja, ali ćud nikad. Kao da u svakoj instituciji postoji osoba zadužena za saplitanje onih koji rade.
Osnovni problem je zakon, naravno. Naša država decenijama odbija da primeni Evropsku konvenciju o zaštiti arheološkog nasleđa. Prvo, arheološka struka je obogaljena podelom na arheološka nalazišta u nadležnosti zavoda za zaštitu, i arheološke predmete u nadležnosti muzeja. Suprotno Konvenciji o arheološkom nasleđu, za arheološko nalazište priznaje se samo ono pod zemljom. Ako je neki zid pod zemljom, onda je arheološko nalazište, a ako je njegov deo nad zemljom, onda može biti kulturno dobro, a ne mora; kada otkopate taj isti zid, postaje kulturno dobro. Kod nas ne odlučuje struka o arheološkim pitanjima već institucija, odnosno direktor. Zato arheološko nalazište izuzetnog značaja (po evropskoj definiciji) mogu da iskopavaju pripravnici ili arheolozi bez naučnih zvanja i stručnih rezultata. I obrnuto, oni sa najvišim naučnim zvanjima često nemaju terensko znanje, pa ipak dobijaju neograničena sredstva za rad, a drugome se uskraćuje i ono osnovno. Ako bi se arheološki zanat prepustio arheolozima, ako bi se dokumentacija pravila kako treba i kontrolisala, ako bi se redovno publikovalo nađeno, stvari bi brzo došle na svoje mesto i znalo bi se ko je ko. Svako treba da radi ono za šta je osposobljen, ali u kontroli obavljenog posla i dokumentacije ne sme biti nedodirljivih.
Nemci su naši tradicionalni neprijatelji, a za njima i Anglosaksonci, oni zajedno mrze Slovene, vekovima, to je poznato i dokazano. Njihov je interes da nas što više oslabe i eksploatišu. Nadmenost im ne dopušta da s nama ravnopravno sarađuju. Zato dokazuju da je germanska kultura nadmoćnija od slovenske, da smo se mi kasnije uključili u civilizacijske tokove, da oni polažu istorijsko pravo na Podunavlje jer su tu bili prisutni tokom Velike seobe naroda. Zato im nikako ne odgovaraju dokazi da nije bilo tako. Srbi su slovensko pleme koje je zaustavilo nemački prodor ka istoku na južnom pravcu, a i jedini su Sloveni još opstali u sadašnjoj istočnoj Nemačkoj, nekada slovenskoj. Zato svako ko radi na sputavanju slovenske arheologije radi u nemačkom interesu, svesno ili nesvesno.
Zbog čega mi radimo u korist vlastite štete?
Da, tu je bolje pitanje gde je naš interes, zašto radimo u korist svoje štete? Bilo bi prirodno da radimo protiv njihovog interesa, da dokažemo i pokažemo da smo drevnu Evropu stvarali pre njih. Pa kod nas su najstariji neolit Evrope i druge važne preistorijske kulture, rimska prestonica Sirmijum, poreklo mnogih rimskih careva! Zašto ne pokažemo opipljivom arheologijom da je postojbina Slovena kod nas, ono što tvrde genetičari? S takvim dostojno prikazanim nalazištima porastao bi ugled Srbije, a i prihodi. Ali to nije u interesu EU i SAD. Kako to da su prve kulture kod nas, kako to da oni potiču od nas, a ne mi od njih. Mi Sloveni treba da budemo narod nastao od robova, prema tome i da slušamo. Tu tezu zastupaju čak i neki ruski liberali.
Poreklo „gotske fascinacije“ vodi u doba Velike seobe naroda. Sticajem okolnosti, u 6. stoleću našao se istoričar germanskog porekla, Jordan, koji je napisao istoriju Gota. Svoju istoriju nazvao je Getika, po predrimskom plemenu kod ušća Dunava, ne bi li ih učinio starijim nego što jesu. Naravno, pisao je u superlativima o Gotima, druge je potcenjivao, ali to delo ipak sadrži mnoštvo podataka. Škrto i kontradiktorno beleži Sklavene, Ante i Venede. Ukratko, Goti su bili vodeće germansko pleme u Panoniji, a posle pohoda po Iliriku, Trakiji i Heladi osvojili su Italiju i Rim. Zato se svaki bogat nalaz iz doba Velike seobe naroda obično pripisuje njima, mada je možda napravljen na tlu Rimskog carstva ili bio u upotrebi Slovena. Ali sve što je lepo je germansko, sve što je primitivno i ružno je slovensko. Međutim, vremenom se pokazalo da nije baš sve bilo kako je Jordan napisao. U oblastima koje su Goti napustili u svojim seobama (današnja Ukrajina, Podunavlje) opstala je stara kultura i posle njihovog odlaska. To znači da je staro stanovništvo, pretežno slovensko, opstalo i da zapravo njima pripada ta kultura. Goti su ostavili značajan trag u istoriji, i kao osvajači i kao arijanci. Gotika i Gotica nastaju kada su Goti već davno nestali.
Arheologija je izuzetno značajna nauka koja na najočigledniji način pokazuje da neki narod, u ovom slučaju srpski, ima prošlost. Arheološkim nalazima predstavljena prošlost uslovljava i usmerava budućnost srpskog naroda, pogotovo u ovim vremenima kada se ta prošlost nemilice preotima i namerno falsifikuje. Šta srpska arheologija i arheolozi mogu da učine da se u ovim vremenima odbrani naučna istina o postojanju srpskog naroda na balkanskom prostoru?
U pravu ste. Od naše arheologije svako uzme za sebe ono što misli da mu pripada, pa nama ne ostane ništa, ispadne da smo narod bez prošlosti, zapravo „nebeski“ narod. Rumuni kažu ovo je dačko, Bugari to je tračko, a mi kažemo to je keltsko, umesto ilirsko – slovensko. Tako i Nemci i drugi, da ne spominjem naše narode i narodnosti. Odavno se misli da latinsko (rimsko) ime Oršave, napisano Dzierna, treba čitati Černa (Crna), kako se zove reka na čijem se ušću u Dunav nalazi taj gradić, i to se uzima za dokaz o Slovenima na Dunavu pre Rimljana. Arheolozi bi trebalo da razmotre nalazišta iz doba rimskih osvajanja Gvozdenih vrata, predlože neka rešenja, i da se istraživanje porekla Slovena tim tragom nastavi. Međutim, našim arheolozima, stručnjacima za tu epohu, lakše je da prihvate teze stranih arheologa, recimo da su tu živeli Kelti ili Dačani, umesto da provere da li su tu živeli takozvani Iliri. Čak radije traže dokaze da su Dačani, navodni preci Rumuna, držali recimo Vranje. Čast izuzecima koji ukazuju na veze sa Slovenima.
Da smo zemlja s normalnom politikom prema svetskoj, nacionalnoj i narodnoj baštini u našoj nadležnosti, arheolozi bi mogli da daju neizmeran doprinos Srbiji, samospoznajni, kulturološki, takođe i privredni. Nisu nam potrebni busanje u grudi da smo mi „narod najstariji na svetu“. Treba nam logično složena i dokazana priča o kontinuitetu kulture na našem tlu, prikazana na licu mesta, u našim muzejima u svakom gradu. Činjenica je da neolitska kultura Evrope počinje ovde (Lepenski vir). Vinčanska kultura je zapravo najstarija država u Evropi, i traži prave istraživače. Reč je o svetskoj baštini, o arheološkim nalazištima važnim za ceo stari svet, pa i za čitavo čovečanstvo. I mnogi drugi događaji presudni za nastanak Evrope odvijali su se na našem današnjem tlu. Ali to se mora prikazati u muzejima i na lokalitetima, tako da se svaki stranac uveri da je tako, da sam donese zaključke. Cetinska kultura se za sada može uzeti za srpsku uz pomoć antropologije – u njoj se prvi put pojavljuje očigledno dinarski tip ljudi, kojima i mi uglavnom pripadamo. Prostire se od Podrinja do Like. Treba proučiti osobine i poreklo te kulture, a ona je poznata samo preko grobova. To moraju da istraže naši arheolozi, u našem i svetskom interesu. I ne smemo se ograničavati na republičke i pokrajinske granice, već moramo pratiti kulture u celini kroz vreme.
Da li je moguće učiniti nešto da bi se problemi, bar delom, razrešili?
Danas su arheolozi sistemski nemoćni, nemaju uslove da štite, nemaju para da istražuju, da publikuju. Mi nemamo arheološki muzej, već dvoglavi Narodni muzej sastavljen od arheologa i istoričara umetnosti, s dva različita stručna znanja i interesa. Njihovi kustosi nemaju pristup svojoj biblioteci od NATO bombardovanja, odavno nema zapošljavanja mladih arheologa, delatnost je nikakva. Bolje je stanje u Muzeju Vojvodine, ali ni oni nemaju mlade stručnjake. Grad Beograd arheologija ne zanima; izveštili su se da zemljane radove na zaštićenim površinama obave brzo, i da sve dokaze o arheološkom nalazištu što pre uklone. Mogu da rade šta hoće, teško da će se naći arheolog koji bi protestovao. U unutrašnjosti muzeji tavore ili ih svode na domove kulture. Moglo bi se govoriti čak o netrpeljivosti vlasti prema arheologiji, jer ih ne zanima čak ni zarada od arheoloških nalazišta u turističkoj privredi. Naravno, arheološka „elita“ snosi svoj deo odgovornosti za loše stanje. Arheologija je na dnu, doživela je kolaps, nema stručnjaka i nema mogućnosti za oporavak u doglednoj budućnosti.
I u ovoj knjizi ređate nove argumente kojima dokazujete da su Iliri, starosedeoci naših prostora na Balkanu, bili u stvari Srbi. Šta još treba da se ponudi kao dokaz da bi se predstavnici te elite, obuzete „gotskom fascinacijom“, podstakli da polemišu s vašim tvrdnjama da su Srbi starosedeoci Balkana?
Nema uslova za polemiku, jer se njihovi argumenti svode na sporna tumačenja spornih pisanih izvora. Nema ni potrebe za polemikom. Ćutanjem i sprečavanjem istraživanja otkrivaju da im je cilj ne utvrđivanje istine, već odlaganje njenog ugrađivanja u udžbenike, ne bi li što više generacija đaka učilo pogrešno. Nedavno je u štampi bilo reči o propagandi albanskih ideja u našim udžbenicima. Da li su takvi udžbenici povučeni, da li se nešto promenilo? To je pitanje državne politike i nadležnih ministarstava. Arheologija je egzaktna nauka. Branitelji teza da su Srbi ovamo doseljeni, i to poslednji, obično kažu „nema dokaza“ da su Srbi autohtoni, ali ne nude dokaze da nije tako. Zato nema para za prave projekte, nedostaju istraživanja domorodaca predrimskog i rimskog doba, pa je onemogućeno njihovo poređenje s istovremenim slovenskim kulturama. Valjda bi im „pravi“ dokaz bio natpis na ćirilici iz rimskog doba, na kome bi pisalo „Ja sam Srbin a ne Ilir“. Naravno, to je nemoguće. Treba strpljivo porediti staništa, grnčariju, način ishrane, pogrebne obrede itd. Nema sumnje da su se neki Srbi selili u vreme cara Iraklija, kao i da su Sloveni živeli u gradovima Ilirika pre kraja 6. stoleća. O tome sam pisao u Stratumu, ali te seobe ne mogu biti dokaz da Srbi nisu potomci Ilira.
Već činjenica da su Tvrdoš i Ilovica uspostavljeni kao manastiri u 5. stoleću, oko još starijih crkvi, bila je iznenađenje. Zatim se razjasnila osobenost crkava rimske provincije Dalmacije iz 4-7. stoleća, pa je postala jasna razlika između „Ilira“ – Srba i „Romana“ – Latina. U Tvrdošu je utvrđeno da skeleti kaluđera i mitropolita hercegovačkih iz 16-17. stoleća pripadaju uglavnom „Ilirima“. Dodajmo tome da su neka naša (i ruska) današnja prezimena poreklom od Ilira.
Proučavanjem arheologije plemena Limiganata u Banatu i Bačkoj iz 3-4. stoleća takođe je uspostavljena veza između Slovena i neromanizovanih Ilira, između rimskog i predrimskog doba. Danas je dokazano da to stanovništvo pripada kompleksu Kijevske kulture 3–5. stoleća, to jest reč je o Slovenima. Iste su kuće, kuhinjska grnčarija, čak je na Donu nedavno nađen zapon jednak nalazu iz Beograda. Andrej Oblomski, kolega iz Arheološkog instituta RAN iz Moskve, napisao je o tome članak i ponudio ga Starinaru, časopisu našeg Arheološkog instituta, ali oni su ga odbili; objavljen je u Glasniku Srpskog arheološkog društva. Dakle, Sloveni su nesumnjivo živeli na našim obalama Dunava pre Velike seobe naroda, u Rimsko doba. Osim toga, pokazao sam da je njihova kultura srodna domorodačkoj na tlu Rimskog carstva. To je omogućilo iskopavanje u Skelanima kod Bajine Bašte, gde je nedavno nađena dobro datirana istovremena grnčarija. Pokazalo se da domoroci, „Iliri“, nisu bili romanizovani, jer su i dalje spremali hranu na tradicionalan način, u tradicionalnom posuđu predrimskog porekla, kakvo je nađeno i u Potisju, u Čurugu. Druga istraživanja pokazala su da postoji još starija veza „Ilira“ Podunavlja i Zarubinjecke kulture u Podnjeprovlju, a to je slovenska kultura koja prethodi kijevskoj. Tako je uspostavljen istorijski kontinuitet i prostorno jedinstvo Slovena, te i naše ilirsko i opšteslovensko poreklo u Podunavlju u preistoriji. Sada je samo pitanje kojom brzinom će ova saznanja biti raširena i kada će biti ugrađena u istorije i udžbenike. Treba proučavati domorodačku kulturu provincije Dalmacije, rimskog i predrimskog vremena, mada je već očigledno da je reč o Srbima.